Author: Адміністратор

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
Відділ освіти Христинівської райдержадміністрації
Районний методичний кабінет

ЛІЩИНІВСЬКА
ЗАГАЛЬНООСВІТНЯ ШКОЛА І—ІІІ СТУПЕНІВ
2011 рік

Матеріали підготував учитель
української мови та літератури
Ліщинівської
загальноосвітньої школи І—ІІІ ступенів
Оскирко Олексій Павлович
Матеріали схвалено методичним об'єднанням
вчителів гуманітарного циклу.
Затверджено педагогічною радою школи
№ 3 від 28 грудня 2010 року

Зміст
1. Анотація ………………………………………4
2. Перелік понять з теорії літератури ……….5
3. Скорочення ………………………………….27
3. Бібліографія ………………………………….28

Анотація
У міні—словнику розкрито зміст основних літературознавчих понять, які характеризують специфіку художньої літератури, її функціонування в суспільстві.
Словник впорядковано згідно чинної програми з української літератури для загальноосвітніх навчальних закладів.
Літературознавчі поняття впорядковано в алфавітному порядку.
Розрахований для учнів 9-х класів, вчителів-словесників, студентів практикантів філологічного факультету.

А
Аналіз художнього твору - (грецьк. analysis — розклад, розчленування) — логічна процедура, суть якої полягає у розчленуванні цілісного літературного твору на компоненти, елементи, в розгляді кожного з них зокрема та у взаємозв'язках з метою осягнення, характеристики своєрідності цього твору. А.л.т. опосередковується розумінням специфіки художньої літератури і структури літературного твору, його безпосереднім естетичним сприйняттям.
Алегорія – троп, у якому абстрактне поняття яскраво передається за допомогою конкретного образу (наприклад, у казках Лисиця уособлює хитрість).

Алюзія – (лат. allusio — жарт, натяк) — художньо-стилістичний прийом, натяк, відсилання до певного літературного твору, сюжету чи образу, а також історичної події з розрахунку на ерудицію читача, покликаного розгадати закодований зміст. Подеколи вживається як особливий різновид алегорії, пов'язаної з фактами дійсності ("Піррова перемога").
Альманах - неперіодична збірка літературних творів різних авторів - сучасників, об'єднаних естетичними поглядами, тематикою творів, жанрами, стилем.
Афоризм – усталений короткий влучний оригінальний вислів.( Людина – коваль свого щастя. Г. Сковорода ).

Б
Байка – невелике ( віршове або прозове ) алегоричне оповідання, що має повчальний зміст.
Балада – віршований ліро – епічний твір казково – фантастичного , легендарно – історичного чи героїчного змісту з драматично напруженим сюжетом і співчутливо – сумним звучанням.
Бароко – напрям у мистецтві та літературі XVII-XVIII ст.., який прийшов на зміну Відродженню, але не був його запереченням. Бароко синтезувало мистецтво готики й Ренесансу.

Бурлеск – жанр гумористичної поезії, комічний ефект у якій досягається тим, що героїчний зміст викладається навмисно вульгарно, грубо, знижено або ж, навпаки, про « низьке » говориться піднесено, урочисто.
В
Вертеп – (зі старослов'янської — печера) — мандрівний театр маріонеток, поширений головно в Україні, в барокову добу (17-18 століття). Мав форму двоповерхового дерев'яного ящика. На другому поверсі показували різдвяну драму; на першому — механічно прив'язаної до неї сатирично-побутову інтермедію. Перша, різдвяна, частина вертепу, яку називали «свята», мала більш-менш стабільну композицію, натомість, друга змінювалася в залежності від місцевих умов, здібності й дотепності вертепника. До сьогодні зберігся переважно на західноукраїнських землях у вигляді різдвяних вистав на релігійну тематику.

Г
Гімн – ( грец. hýmnos — похвальна пісня) — урочистий музичний твір на слова символічно-програмного змісту, вживається здебільшого як символ держави (поряд з іншими атрибутами: прапором, гербом тощо).
Гротеск – ( франс. Grotesque, італ.grottesco- примхливий ) сатиричний художній прийом у літературі, заснований на явному спотворенні, на перебільшенні чи применшенні зображуваного, на поєднанні різних контрастів: фантастичного з реальним, трагічного з комічним.
Д
Дума – це великий віршований народний ліро – епічний твір героїчного або соціально – побутового змісту, який виконується речитативом – протяжним мелодійним проказуванням – у супроводі кобзи, бандури чи ліри.
Е
Елегія –(грецьк. elegeia — журлива пісня, скарга; хоч етимологічне значення може мати й інші джерела: elegn — очеретина, очеретяна сопілка) — один із жанрів лірики медитативного, меланхолійного, почасти журливого змісту. Е. визначилась у Стародавній Греції (VII ст. до н.е.) передовсім як вірш (двовірш), що складався із гекзаметра та пентаметра, розмежованого на дві рівні частини цезурою (елегійний дистих), виповнювалася як патріотичними та громадськими мотивами (Архілох, Тіртей, Солон та ін.), так й інтимними (Мімнерм), що поєднувалися у творчості деяких авторів (Теогніт).
Естетика – (грец. αισθητικός — чуттєво пізнавальний, від aisthēta — відчутні речі та aisthanesthai — пізнавати) — наука, що вивчає природу (функції, загальні закони і закономірності) естетичної свідомості (діяльності людини і суспільства, буття). У літературознавстві загально—естетичні підходи до літератури відіграють методологічну роль, сприяють поглибленому проникненню в її естетичну сутність, допомагають усебічно розкривати специфіку мистецтва слова.
І
Історичний роман – побудований на історичному сюжеті, відтворює у художній формі якусь епоху, певний період історії. В історичному романі історична правда поєднується з правдою художньою, історичний факт — з художнім вимислом, справжні історичні особи — з особами вигаданими, вимисел уміщений в межі зображуваної епохи.
Іронія- ( грец. irontia - глузування, удавання )- троп, в основі якого лежить контраст видимого і прихованого смислу висловлювання, що створює ефект осміювання.
К
Контекст – (лат. contextus – тісний зв’язок, сплетення) – відрізок, частина тексту писемної чи усної мови з закінченою думкою, який дає змогу точно встановити значення окремого слова чи виразу, що входять до його складу.
Л
Літературний напрям – відносно монолітна і внутрішньо упорядкована сукупність літературних (ідейно-художніх) тенденцій, усталена в ряді визначних чи епохальних творів, що з'явилися приблизно в один і той же час. Л.н. є важливим чинником літературного періоду. В межах одного літературного періоду може виступати кілька літературних напрямів, наприклад, у Просвітництві — класицизм, рококо, сентименталізм. Назва домінантного напряму нерідко стає назвою цілого літературного періоду, а його часові межі — межами періоду (бароко, романтизм, модернізм, авангардизм). Кожному Л.н. відповідає сукупність творів, які мають ряд спільних, характерних рис, що свідчить про їх належність до того чи ін.
Лірика – 1. Один із трьох родів художньої літератури, в якому навколишня дійсність зображується шляхом передачі почуттів, настроїв, переживань, емоцій ліричного героя чи автора.
2. Певний віршовий твір або сукупність творів.
Ліро - епічний твір — своєрідний літературний жанр, в якому гармонійно поєднуються зображально-виражальні засоби, притаманні ліриці та епосу, внаслідок чого витворюються якісно нові сполуки (вірш у прозі, байка, поема, роман у віршах та ін). Початки Л.-е.т. простежуються у добу романтизму, коли ліричні тенденції проникали в інші роди літератури, ліризуючи їх (Дж.Байрон, П.-Б.Шеллі, А.Міцкевич, О.Пушкін, Т.Шевченко та ін.). В українській поезії він зазнав еволюції від часів Т.Шевченка та І. Франка: в ньому превалював або ліричний сюжет, або ліричний герой, або конкретний персонаж, що спостерігалося навіть у творчості одного і того ж автора (В.Сосюра "Червона зима", "Мазепа").
М
Містерія – (грецьк. mysterion — таїнство, таємний релігійний обряд на честь якогось божества) — західноєвропейська середньовічна релігійна драма, що виникла на основі літургійного дійства. В основу М. різдвяної та великодньої покладено біблійні сюжети. Виникнувши у XIII ст., вона поширилась у XIV-XV ст. в Італії, Англії, Німеччині, Нідерландах, Франції у вигляді масових видовищ. М. інсценізувала народження, смерть і воскресіння Христа.
Н
Народні пісні – це фольклорні твори, які зберігаються в народній пам'яті і передаються з вуст в уста. Твори анонімні, бо імена першотворців, як правило, невідомі. Народна пам'ять зберегла нам лише деякі імена авторів народних пісень. Це Маруся Чурай, авторка пісень «Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці», «3асвіт стали козаченьки» — це козак Семен Климовський — «Їхав козак за Дунай». Інша частина народних пісень літературного походження — «Реве та стогне Дніпр широкий» — Т. Г. Шевченко, «Ніч яка місячна» — Старицький.
О
Оксиморон—( від грец. Охуmoron, oxys— дотепний, moros– безглуздий )- художній троп, в якому поєднуються протилежні за значенням поняття, від чого утворюється нова смислова якість предмета ( живий труп, гарячий сніг ).
П
Пародія – сатиричний або гумористичний твір, який наслідує, імітує творчу манеру письменника або напрямку з метою його висміяти.
Послання – це віршований або прозовий твір, написаний у формі листа чи звертання до однієї чи кількох осіб.
Пригодницький роман – (фр. roman d'aventures) — роман, сюжет якого насичений незвичайними подіями й характеризується їхнім несподіваним поворотом, великою динамікою розгортання. Для пригодницького роману характерні мотиви викрадення й переслідування, атмосфера таємничості й загадковості, ситуації припущення й розгадування. Одним із перших таких творів були «морські» романи Дж.-Ф. Купера й Ф. Марієтта, історико-пригодницькі О. Дюма-батька, соціально-пригодницькі Е. Сю. Пригодницький роман має типологічні подібності з фантастичним романом та науково-фантастичним (Жуль Верн, О. Толстой), детективним і політичним (Л.-А. Буссенар, Л. Жаколіо, Ю. Семенов). Різновидом пригодницького роману можна вважати сенсаційний роман, у сюжеті якого є подія або повідомлення, що справляють сильне враження.
Притча – повчальне оповідання із яскраво вираженою мораллю, близьке до байки. У ньому відсутні ознаки, що могли б вказати на конкретних дійових осіб, територіальні або часові параметри. В літературі часто трапляються як перекладні, так і оригінальні притчі ( Григорія Сковороди, Івана Франка, Валерія Шевчука та ін. ).
Р
Реалізм – літературний напрям, який характеризується правдивим і всебічним відображенням дійсності на основі типізації життєвих явищ.
Ренесанс – (фр. Renaissance — «Відродження») — культурно-філософський рух кінця Середньовіччя — початку Нового часу, який заснований на ідеалах гуманізму та античності. За своєю основою Ренесанс антифеодальний, йому властивий гуманістичний світогляд, звернення

до культурної спадщини античності, її «відродження» (звідси і походження терміну). Його провісниками виступили поет Данте, художник Джотто та інші. Але родоначальниками Відродження вважаються Франческо Петрарка (1304—1374), автор «Книги пісень» і Джованні Бокаччо (1313—1375), автор «Декамерону». В малярстві піонером була Флорентійська школа на чолі з Філліппо Брунеллескі (1377—1446), Донателло (1386—1466), Мазаччо (1401—бл.1428).
Романс –(ісп. romance, від лат, romance — по-романськи) — невеликий за обсягом вірш та музичний твір для сольного співу з інструментальним акомпанементом. Так називалися пісні народною мовою в Іспанії, на противагу пісням латиною, які пов'язувалися спочатку з боротьбою проти маврів. Пізніше вони поширились і в інших країнах, набувши відмінного змісту, ставши піснями про кохання (Англія, Франція та ін.). У Росії Р. вже в XIX ст.

існував як авторська пісня, тут до його поширення прилучалися й українські поети (Є. Гребінка: "Очи черные..."). На межі XIX—XX ст. Р. поширився в українській ліриці (Леся Українка, А. Кримський та ін.), маючи спорадичні прояви і в попередні роки. Так, у поетичній спадщині С. Черкасенка знаходимо чимало Р. ("К. К-вій", "Ви не забули", "Не проклинай", "З квіток рожевих", "Хвилини щастя" та ін.).
Романтизм – один із провідних напрямів у літературі науці і мистецтві , що виник наприкінці XVIII ст. у Німеччині та існував у літературі Європи й Америки в першій половині XIX ст. Романтики виступали проти нормативності класицистичного мистецтва, проти його канонів та обмежень.
Роман – хроніка – складний за будовою і великий за обсягом епічний твір, у якому розкривається історія широко охоплених суспільних і родинних подій за певний проміжок часу . ( В українській літературі до цього жанру належать такі твори: « Чорна рада » П. Куліша, « Марія » У. Самчука, « Жовтий князь » В. Барки ).
С
Сарказм – їдка, викривальна, особливо дошкульна насмішка, сповнена крайньої ненависті й гнівного презирства.
Силабо – тонічне віршування – (грецьк. syllаbe — склад і tonos — наголос) — система віршування, в основу якої покладено принцип вирівнювання наголошених та ненаголошених складів, їх чергування, кількість та місце розташування ритмічних акцентів у віршовому рядку. В українській поезії С.-т.в. з'явилося у XIX ст., прийшовши з російської поезії, витіснивши силабічну

систему та співіснуючи з національним коломийковим розміром, широко використовуваним Т.Шевченком. Однак перші спроби переходу на силабо-тоніку спостерігаються уже в творчості І.Некрашевича у другій половині XVIII ст., але тільки в поемі І.Котляревського "Енеїда" чотиристопний ямб зазвучав природно, відкриваючи перспективу для С.-т.в. в українській поезії. Складається воно з двоскладової (хорей — з наголосом на першому складі; ямб — на другому складі) та трискладової стоп (дактиль — з наголосом на першому складі, амфібрахій — на другому, анапест — на третьому складі); відповідно так називаються і віршові розміри. Характерна риса силабо-тонічного вірша — ритмоінтонаційна інерція завдяки схемі розподілу наголошених та ненаголошених складів, що дає можливість відповідно систематизувати ритмічний рух поетичного мовлення. Велике значення для ритмічного

урізноманітнення такого вірша має також наявність пірихіїв або поява надсхемних наголосів. С.-т.в. у сьогоденній українській поезії співіснує поряд із тонічним (акцентний вірш, паузник та ін.).
Сентименталізм – ідейно – художній напрям у європейській літературі другої половини XVIII ст., якому властиве звертання до переживань і почуттів простих людей, до їхнього внутрішнього світу.
Т
Травестія – ( італ.travestire – перевдягати) – один із різновидів пародії, який ґрунтується на “перелицьовуванні” сюжету твору, що кумедним чином засліджується, викладенні “високої” теми “низьким” стилем.

Ф
Фігурний ( курйозний ) вірш – (фр. curieux — допитливий, цікавий) — це вишуканий поетичний твір, незвичайний за формою, для якого характерне поєднання зорових і слухових елементів, узгоджених зі змістом. Твір, у якому домінує зоровий ефект, називають фігурним (латин. figura — вид, образ), такий вірш може мати різну графічну форму: трикутник, хрест, зірка, дерево, сокира тощо. Фігурний вірш запровадив ще в античному світі Сіммій Родоський (збереглися його вірші у формі сокири, крил та яйця). Х
Хронотип- ( грец. Chronos– час, topos– місце)- зображення часу і простору в художньому творі в їх єдності, взаємозв'язках і взаємо виявлення. Хронотип змальовує просторово –часову картину світу й організовує композицію твору, відтворюючи її умовний образ.

Ш
Шкільна драма – один з основних родів художньої літератури, що зображує дійсність безпосередньо через висловлювання та дії самих персонажів.
Щ
Щоденник—різновид мемуарної літератури, хронікальний запис автором власних думок, переживань і подій свого життя, зі вказівкою дат в кожному записі. Щоденники письменників є важливим джерелом для вивчення їх життєписів і творчості. В художніх творах щоденник використовується для розкриття внутрішнього світу героїв. Окрім Шевченка, щоденники писали В. Винниченко, О. Довженко, Ю. Яновський, Улас Самчук , О. Гончар та ін.

Скорочення
А.л.т.- аналіз художнього твору
грец. - грецька
Ін. –інше
ісп.- іспанська
італ.– італійська
лат.-латинська
Л.н. - літературний напрям
Л.-п.т. - ліро - епічний твір
М. –містерія
Р.-романс
ст. - століття
С.– т.в.– силабо – тонічне віршування
франц.( фр.) - французька

Бібліографія
Українська література. Програма для загальноосвітніх навчальних закладів. 5—12 класи. За заг. ред. Р.В. Мовчан.- ВТФ “ Перун”. -2005.
Українська література: Підруч. для 9 кл. загальноосв. навч. закл. /М.П. Ткачук, М.М. Сулима, В.М. Смілянський, В.І. Сулима.-К.: Освіта, 2009.-416 с.
http: // uk. wikipedia. org

Для нотаток

Для нотаток

Для нотаток

#

#